זאת הייתה פשוט מערבולת.
זה סיפור בקנה מידה עולמי.
זאת הרפתקה. אנחנו מצלמים בכל רחבי העולם.
אנחנו לא עוברים מעיר לעיר, אלא נוסעים לצלם בניירובי,
נוסעים לצלם במומבאי או ברלין, בכל המקומות האלה.
מצלמים את זה כאילו זו הרפתקה אחת ארוכה ומדהימה.
הג'טלג הוא הרפתקה בפני עצמה. -זה היה כל כך מלהיב.
אני אוהבת את לנה ואת אנדי, כי גם כשהם לא אומרים כלום,
אני מרגישה למה הם מתכוונים. יש להם משהו עצום בראש.
הם יכולים ליצור כל דבר.
יש להם תשובה לכל דבר, לכל משפט שאת או הדמויות האחרות אומרות.
כסנסייטים, למה אנחנו מרגישים, חושבים, מאמינים, עושים, מתפקדים, וואטאבר.
יש להם את כל התשובות, ואני שמחה
שהם חשבו על זה לעומק, ואני חושבת שזה הדבר הכי טוב.
אני לא בטוחה שדבר כזה נעשה אי פעם.
זו נקודת מבט גלובלית וצוות בינלאומי,
וגם לצלם בכל המקומות האלה במקום לעמוד לפני מסך ירוק.
הסדרה הזאת לא דומה למשהו אחר שראיתי.
מבחינה ויזואלית, מעולם לא ראיתי משהו בקנה מידה כזה בטלוויזיה.
אלה צילומים בקנה מידה אדיר בכל רחבי העולם, בשש יבשות שונות.
"סנס8" מוצג כסיפור מציאותי מאוד שמתרחש במקומות אמיתיים,
והשאיפה הזאת מעלה אתגרים עצומים של נסיעה בעולם לתשע ערים.
יש דמויות בכל פינה בעולם.
סן פרנסיסקו, שיקאגו, לונדון, איסלנד,
ניירובי, סיאול, דרום קוריאה, מקסיקו סיטי, ברלין, מומבאי.
זו חוויה מדהימה.
הייתי בסן פרנסיסקו, שיקאגו, איסלנד, לונדון, ברלין, מקסיקו וקוריאה.
אני לא מכיר הרבה סדרות טלוויזיה שצולמו בכל הערים האלה,
ובעזרת צוותים שונים ממדינות שונות.
כל סצנה מתרחשת במקום אחר,
וצריך למצוא לה מקום צילום, ואז לארגן את הנסיעה אליו.
יפה כאן. -יופי. קאט.
החלטנו להשתמש גם בשחקנים מקומיים.
כמות שחקני המשנה אדירה. אני חושב שיש יותר מ-180 תפקידי משנה.
בסאול, למשל, פנינו
לכמה שחקני טלוויזיה וקולנוע מהידועים בקוריאה.
אתה גם נשאב לעולמה של כל עיר שאתה מגיע אליה.
לכל עיר יש אנרגיה אחרת, וזה עוזר לך להבין את הדמות.
כשהייתי באיסלנד, הבנתי היטב את העולם שריילי הגיעה ממנו,
והשהות באיסלנד שונה לחלוטין מהשהות בניירובי.
איפה אני? וניירובי שונה לחלוטין מברלין.
זה הדבר הכי טוב שאפשר לתת לי כשחקן.
לתת לי עוד מידע, עוד פרטים שאני יכול לעבוד איתם.
אי אפשר לדמיין את המרקמים, את הריחות, את התחושות ואת האנשים.
אי אפשר לדמיין את זה. צריך להיות שם ולחוות את זה.
-סן פרנסיסקו, ארה"ב -
הצילומים במצעד הגאווה בסן פרנסיסקו היו מדהימים.
זה היה משהו מיוחד.
זה היה מלהיב, כי הצטרפנו לצעדת "דייקס און בייקס",
אז הסצנה שלנו שולבה במצעד.
נעמי מתחילה לסבול מכאבי ראש קשים,
והיא נופלת מהאופנוע של החברה שלה במהלך מצעד הגאווה.
צילמנו את הסצנה באירוע האמיתי,
והיה קשה לעשות את זה, אבל זה העניק לצילום תחושה של מציאותיות.
בדרך כלל לא מרשים לצלם במצבים כאלה, רק בגלל שהם קשים לשליטה.
חבר'ה, אתם צריכים להישאר כאן!
המצלמה על האופנוע מנסה לתפוס גם את זה. חבר'ה?
אני אצלם את התקריב של ג'יימי.
זה יהיה הרקע בכל מקרה כי הכול נורא צפוף.
אז נארגן כמה ניצבים, ואת תתכופפי מאחוריהם ותצלמי "פוינט אוף וויו".
הסצנה האהובה עליי בסן פרנסיסקו היא כשנעמי בורחת.
היא גונבת אופניים, ואז אני נמלטת עם האופניים.
ואז נעמי מחליטה לגנוב מכונית כדי לברוח,
אבל ברגע שהיא נכנסת למכונית... אני לא יודעת לנהוג.
היא מבינה שהיא לא יודעת לנהוג.
ואני לא יודעת לנהוג. זה היה מדהים. ממש כאילו נכתב בשבילי.
השתגעת?
אף אחד בחיים לא התהפך עם מכונית "סמארט". את בסדר?
כן, קיבלתי מכה בראש. -אבל שרדנו.
נכון. -שרדנו.
שרדנו.
לנה ואנדי מדהימים ביצירת התחושה
של תנועה וביקור ברמת תודעה מוזרה כזאת, ואני חושבת שזה ייראה מעולה.
לא היה צורך בהרבה פעלולים או טריקים, רק בדרכים חכמות להשתמש במצלמה.
בקריאת התסריטים חשבתי "איך הם יעשו את זה?"
ובכל פעם שהגענו לאתר הצילומים, ראיתי שזה לא אף אחת מ-15 האפשרויות
שחשבתי עליהן, אלא משהו אחר לגמרי.
שלוש, שתיים, אחת, אקשן.
מיגל.
החיבור שהם יוצרים
לא קורה בפוסט פרודקשן, אלא באותו רגע.
זה מאוד כוריאוגרפי. אז הם בדרך כלל השתמשו בקיר,
הם השתמשו בצל,
הם השתמשו בדברים כדי לגרום לנו להסתתר, ואז להופיע לפתע.
עשינו הרבה דברים מדליקים כמו דמות אחת שחוסמת אחרת, ואז השנייה נעלמת.
בכל פעם עשינו את זה אחרת. השתמשנו בחילופים פיזיים,
כשדמות אחרת מחליקה לתוך התמונה.
עשינו את זה בהמון דרכים שונות. אין סוף לאפשרויות.
אלה צילומי האין-קמרה. מה שמדליק באין-קמרה
זה שברגע שיודעים את רצף הצילומים ונכנסים לעריכה,
העריכה נהפכת למעברים.
כולם שם. ואז בצילום הבא, הם נעלמים, וזה מתאים...
זה מדהים. אני אוהבת את זה.
זה כמו לנסות להבין בראש... מה זה? -כן.
מה אני עושה? כשאתה מגיע ומתחיל לצלם...
ואז אני חושבת "אה, ככה זה עובד". -זה הגיוני.
כן. "זה ממש הגיוני וזה מעולה".
"סנס8" קלאסי. כן, החלפה רגילה.
עוברים לעיר אחרת לשנייה ואז חוזרים שוב למציאות.
את חייבת לעבור דרך הדלת הזאת. אין מקום אחר שתוכלי ללכת אליו.
עכשיו, בוא איתי.
-שיקאגו, ארה"ב -
כן, חתכתי את האצבע. חטפתי כאן, חטפתי כאן. חטפתי כאן.
קרעתי את השריר בסן פרנסיסקו.
היה לי סימן כחול רציני של דימום פנימי בשריר הזה בשיקאגו.
אז השריר הזה התחיל להתנוון, ואז חטפתי מכה בכתף.
חשבתי לעצמי שהגוף שלי מתפרק.
התמצית של שיקאגו.
בר ספורט, פיצה, בירות. -כלובי האבקות.
בתוך בר. בחיים שלי לא ראיתי דבר כזה.
לעבוד עם כמה מיוצרי הסרטים הכי טובים בעולם בצילומי "סנס8".
אני עומד לראות זיקוקים. זה יפהפה.
אני מרגיש שאני רואה את שיקאגו בצילומים האלה
יותר משאפשר בדרך כלל. צילמנו בפארק מילניום,
אני חושב שצילמנו במרכז התרבותי של שיקאגו, שהיה מדהים.
היו הרבה צילומים בבית חולים, הרבה צילומים במחסנים, וכאן.
בסדר, מתחילים. -הזרוע שלך מתעקמת. קצת...
כשצפינו בצילומים של לנה ואנדי, היה ברור מה הם מנסים להשיג.
הם השקיעו מחשבה רבה בעריכה. -אנחנו שולחים להם קטעים ערוכים כל לילה.
הם יכולים לראות מה נראה טוב, מה לא,
ואז אנחנו יכולים לדון בזה והם יכולים לבצע התאמות.
לדעתי הדבר הכי חשוב הוא שכל ההופעות היו ממש טובים.
זה הקל מאוד על העריכה כי יכולנו להתרכז בסיפור, בסגנון העריכה.
לא היינו צריכים לחשוב על חיתוך הופעות בכלל.
כש-12 הפרקים היו מוכנים, הקרנו אותם ביום אחד.
עשינו מרתון. -מרתון הקרנות.
ככה יכולנו לקבל תמונה של היצירה השלמה,
ונדיר לעשות את זה לפני שזה עולה לאוויר. וככה יכולנו לחזור ולבצע תיקונים
כסרט של 12 שעות, בעיקרון.
-לונדון, אנגליה -
כל שחקן מקבל את הזמן שלו, ועכשיו זו טופנס בדמותה של ריילי
בכל צילום וצילום.
אנחנו בלונדון עכשיו, וזאת העיר של הדמות שלי.
וכרגע אנחנו בפרימרוז היל. השעה מוקדמת מאוד.
השמש רק עכשיו זרחה, וזה אזור מדליק בלונדון שאנשים באים לבלות בו.
בקיץ הוא תמיד עמוס באנשים שבאים לשתות ולעשן,
לפטפט ולבלות בנעימים. ויש כאן נוף משגע של לונדון.
- קוקו -
זהו מועדון "קוקו", שהיה בעבר "קמדן פאלאס".
מראשית עד אמצע שנות ה-80 קראו למקום "דה מיוזיק מאשין".
יש לו מעמד אייקוני.
את הסצנות בפרק הראשון, בהן מכירים את ריילי
ואת העולם שלה, היה הגיוני לצלם כאן.
מה ששונה הלילה זה שזאת הפעם הראשונה שאנשי "קוקו"
מרשים לנו לצלם בעת אירוע אמיתי. אנחנו מעלים את ריילי לתקלט
בין מופע שנקרא "בארון" ומופע מרכזי מאוד שנקרא "אנקל".
לפני שהתחלנו לצלם, השיער שלי היה באורך כזה ובצבע חום,
שזה הצבע הטבעי שלי. ובשביל ריילי, מלכתחילה,
ברגע שהבנתי שהיא די-ג'יי ושיש לה אופי קצת קיצוני,
תמיד רציתי לחמצן את השיער. אני ולנה הסתכלנו על זה והיא אמרה:
"אולי גם נקצר אותו קצת?"
וככה הוא הלך והתקצר, ואז חמצנו אותו והתלהבתי מאוד.
אנחנו ב"נורת'באונד איירליינס" שהיא חברת תעופה בדיונית.
הם צילמו בלונדון אבל היו צריכים לטוס לאיסלנד,
והם צילמו במטוס בזמן הטיסה, אז הנחיתה אמיתית.
מי עושה דבר כזה?
- רייקיאוויק, איסלנד -
זאת הפעם הראשונה שכולנו יחד באותו שוט.
זה יהיה רגע מדליק מבחינת הקהל כשהמצלמה תזוז לאחור ותראה שכל השמונה ביחד.
זה היה קצת סוראליסטי, וחשבנו, מה צופן לנו העתיד? זה הרגע האחרון של העונה.
זאת הפעם היחידה שזה קורה לאורך כל העונה.
וקפוא כאן נורא וזה באיסלנד המשגעת.
איסלנד הייתה פשוט קסומה. היא ממוקמת איפשהו בין ארץ אגדות לבין הירח.
אין ספק שיש תחושה שהיא מכושפת. זה פשוט מקום מדהים. הוא כל כך שלו.
צילמנו במקומות מרהיבים ביופיים,
דרמטיים מאוד בזכות עצמם, בלי שנצטרך לעשות שום דבר.
אנחנו מתחילים במיקום אחד ועוברים למיקום הבא,
כך שזה כשלעצמו עושה לך בלגן בראש
כי סדר הצילומים מבוסס על המקום שאתה נמצא בו,
ולא על השלב שאתה נמצא בו בסיפור, כך שזה מבלבל מאוד.
כי היינו צריכים לטוס לניירובי, ולצלם שם את הסצנות של כל הפרקים,
ואחר כך לברלין,
ואז בחזרה לתחילת הסיפור, והכול מתחיל שוב. זה כמו שכבות של צבע.
צילמתי משהו בסן פרנסיסקו ואז טסתי לשיקאגו, ואחר כך אמרתי: "מה אנחנו עושים היום?"
והם אמרו: "את הסצנה שצילמנו בסן פרנסיסקו, נצלם עכשיו בתחנת המשטרה".
ואני אומרת "טוב, בסדר".
ערכנו סצנה שלמה משיקאגו בנפרד,
וסצנה שלמה מסן פרנסיסקו בנפרד,
וככה קיבלנו את הרגעים הכי טובים מכל מקום, ואז חיברנו את הסצנות ביחד
וערכנו סצנה שלישית שמשלבת בין השתיים.
הם צילמו סצנה פעמיים-שלוש, לפעמים ארבע פעמים במקומות שונים,
אז אם הם כבר צילמו בסן פרנסיסקו ובשיקאגו,
חשוב היה שהבמאים והשחקנים יוכלו לראות באיסלנד איך הסצנות נראו.
כן, כי זו פעם נדירה שזכינו בהזדמנות נוספת לצלם סצנה.
אז אם היו להם רעיונות שונים לגבי סצנה כלשהי,
הם יכולים לבצע התאמות, ולעתים קרובות הם ביצעו התאמות
בכל הנוגע להופעות וגם בכתיבה.
יש סצנה אחת שמתרחשת בארבעה מקומות שונים, וזה מדהים.
זה באמת אדיר. זה כל כך מטורף שאני לא זוכר את הכול.
אני חושב שאף אחד לא עשה דבר כזה מעולם.
-ניירובי, קניה -
אקשן!
לפני 24 שעות בדיוק קפאתי מקור במערה באיסלנד.
עכשיו אנחנו באיסטלי, ניירובי, קניה.
הרבה מכוניות, הרבה אנשים.
זה הרפתקני, מלהיב, מסוכן.
נהגתי 90 אחוז מהזמן ב"ואן דאם".
נהגתי ברחובות ניירובי.
אפילו קרה שהמשטרה עצרה אותי בצד, ומישהו היה צריך לצאת מהרכב ולדבר איתם.
בעיקרון אין בלמים, המצמד לא טוב,
ואת ההילוכים צריך למשוך בכוח, אז הזרועות שלי ממש חזקות עכשיו.
זה היה קשה, אבל כיף.
אם תקרא לי כלבה שוב,
אהרוג אותך.
מה אמרת? -כלבה.
היום אנחנו מצלמים את הקרב במחסן.
זאת סצנה עקובה מדם ופרועה.
תנסי לתקוף אותו כשהוא נכנס.
את יודעת, תכיני את עצמך, כי בדרך כלל את זקופה מדי.
את זקופה מדי כדי לבעוט.
אני אכזרית ואלימה מאוד.
קשה לי לתאר במילים את החוויה שעברתי בניירובי.
היו רגעים שזה ממש היה כמו בסרט פעולה, וזה היה אמיתי מאוד. לא הייתי מוגן.
אנשים טובים פה, אחי.
בין לנה לאנדי יש סוג של טלפתיה באתר הצילומים.
הם ממש מחוברים זה לזו.
הם כמעט סנסייטים אחד עם השני. יש ביניהם יחסים סימביוטיים מדהימים.
וזה מקסים ומרגש לראות את זה, ונפלא להיות חלק מזה.
זה מלהיב מאוד כי זה מוסיף עוד פרטים. כי אם זה מה שהתסריט עוסק בו,
ואם כבני אדם הם יכולים לייצר את התחושה הזאת,
להכניס את הנשמה הזאת לעבודה, זה עוזר לכולנו.
מדהים לצפות בהם עובדים.
כשהם מגיעים לאתר הצילומים הם משתמשים בכל מה שיש בו.
הם כל הזמן פתוחים להשראה
ושואבים השראה מכל מה שיש מסביב.
מהאדמה, מהיקום, מהאנשים, מכל מה שיש באותו רגע.
הם מאפשרים לזה להתעורר לחיים ברגע ההווה,
ולהתייחס למה שכתוב בדף, כלומר, למה שהם אמורים לעשות, כתוכנית בסיס.
הם נהנים להרכיב דברים, הם נהנים לנסות דברים.
הרבה פעמים ערכנו משהו בדרך מסוימת והיא טובה,
אבל בואו ננסה אחרת, בואו ננסה משהו כזה. בואו ננסה ככה.
זה היה הדבר הגדול. "בואו ננסה דברים כי זה מה שאנחנו עושים".
נכון. "אנחנו מנסים דברים. בואו ננסה את זה."
אולי יש להם רעיון כלשהו לגבי איך הצילום ייראה או ירגיש, או איך תהיה התאורה,
אבל אז הם רואים משהו. למשל, כשהרמתי משקולות.
עלה בראשם הרעיון שיהיה מעולה להשתמש במשקולות
לחילופי פריימים, ובפעם השלישית שהם מתרוממים,
ליטו מנשק את הצוואר שלך.
-סיאול, דרום קוריאה -
היה מלהיב מאוד מבחינתי להיות בסיאול, ולעבוד בה באותו זמן.
אנחנו במרכז סיאול. המקום נקרא צ'ונגצ'ון וזאת תעלה קטנה.
זה מקום ידוע לתיירים ולקוריאנים מקומיים שבאים להסתובב כאן, לבלות.
זה מקום רגוע מאוד.
מבחינתי, סיאול מודרנית מאוד ומיושנת מאוד
בעת ובעונה אחת. אני חושבת שזה הקטע בסיאול.
אני גרה בסיאול, אז זאת הייתה חוויה מיוחדת
כשכל הצוות והשחקנים הגיעו לעיר שלי.
הרגשתי אחראית מסיבה כלשהי.
הייתי נרגשת מדי שכולם באו, ורציתי להראות להם את העיר.
אחרי הצילומים, הסעתי אותם במכונית עם טינה ומקס וכולם.
זה היה ממש כיף! כן!
יש מישהו שאתה צריך לפגוש.
-מקסיקו סיטי, מקסיקו -
מדהים להיות במקסיקו.
אני כל כך נהנה מהדמות.
האמת שהתחלתי את הסדרה, אממ...
בסצנת סקס עם בריאן,
עם ג'אמיי ואמניטה.
זה היה היום הראשון שלי.
זה היה... טוב, אי אפשר להתחיל טוב יותר מזה.
לוצ'ה ליברה!
אנחנו כאן בזירת לוצ'ה ליברה.
אנחנו עומדים לצפות בקרב אמיתי. -קרב אמיתי.
אז אנחנו מחכים שהקהל ייכנס ואחר כך יהיו לנו
את הלוצ'ה ליברה, ואת הסצנה עם הקהל משתולל ומתפרע.
אנחנו נצלם את הסצנה משם...
-ארנדירה איברה דניאלה -
ויש שתי מצלמות מסביב לזירה,
כדי שאפשר יהיה לצלם את הקרב מקרוב.
הקרב למען הצדק. -בדיוק.
הנסיעות המשותפות והשהות בכל המקומות השונים האלה
בהחלט עזרו לחבר אותנו זה לזה כקאסט.
ולמרות שאנחנו לא כל הזמן ביחד, התחברנו במהירות זה לזה.
אני חושבת שאחרי שבוע בסן פרנסיסקו בחזרות היינו כבר כמו משפחה.
נפגשנו והיינו ביחד לרגע קצר בסן פרנסיסקו,
ואז התפצלנו, והתאחדנו שוב באיסלנד שהייתה ממש מדליקה,
ואז התפצלנו שוב ועכשיו כולנו שוב ביחד. זה כל כך מחשמל כשכל השמונה ביחד.
זה מוזר, כי כל אחד יוצא למסע משלו, ואז אנחנו נפגשים שוב וכולנו מלאי סיפורים.
"אני רוצה לספר לך מה חוויתי..." -זו תחושה של משפחה כשאנחנו נפגשים שוב.
זו תחושה ממש טובה. -אי אפשר להסביר את זה.
זה כמו מפגשי האיחוד המשפחתיים המטורפים האלה
שקורים כשכולנו נפגשים, ואפשר לחוש בזה.
ויש לנו קבוצת תמונות "סנס8" שכולנו מחוברים אליה,
ויכולים לראות איך החיים של כל אחד מתפתחים, כך שבמובן מסוים אנחנו מרגישים חלק מכל זה.
זאת חוויה מוזרה, כי לולא הסדרה הזאת, אז...
אני לא בטוחה שהיינו נפגשים בכלל, אבל זה היה ממש מדהים.
-ברלין, גרמניה -
עכשיו אנחנו מצלמים בברלין, ומזג האוויר מצוין.
זה הבית שלי, זאת עיר הולדתי, והרבה אנשים שאני אוהב גרים כאן.
יש כאן הרבה מקום, אוויר טוב, מזג אוויר טוב.
כולנו ביחד בפעם האחרונה.
אנחנו לומדים להכיר זה את זה, ולראות כל אחד בעיר הביתית שלו ולהראות את העיר זה לזה.
למשל, דונה הראתה לי את סיאול כמו שאיש לא יכול לעשות.
בברלין הזמנתי אותם לארוחת ערב, והראיתי להם כמה שיותר מהעולם שלי.
נעים לעשות את זה.
עכשיו אנחנו עומדים לפוצץ מכונית עם האר-פי-ג'י שלי.
-מומבאי, הודו -
סוף סוף אני מצלמת את הסיפור שלי בעיר שלי.
הם השאירו את הכי טוב לסוף, ואני שמחה מאוד לצלם סוף סוף.
אני מרגישה ברמה אחרת של אנרגיה,
רמה אחרת של התרגשות, ושל שמחה וכל מיני רגשות חיוביים.
אנחנו במקדש גאנש.
רומנטי כאן. אני אוהב את זה.
הנוף מדהים כי יש את הים מצד אחד, ובית ששווה מיליון דולר בצד השני.
ואנחנו במקדש, שזה מקום נדיר לצלם בו.
הריקוד היה שונה מאיך שנהוג לצלם ריקודים בהודו, כי לנה רצתה לצלם הכול
בשוט אחד, ולכן רקדנו והמצלמות תיעדו הכול.
בהודו מצלמים ריקודים בשוטים קצרים ואחר כך מרכיבים אותם.
אני חושב שעשינו 10 או 15 צילומים של הריקוד אתמול,
ועד שסיימנו, לכולם כאב הגוף.
אנחנו במלון "רנסנס",
ואנחנו מוכנים לצילומי החתונה.
כמו שניתן לראות לפי כמות הניצבים שיש כאן,
זו בערך כמות האורחים שיש בחתונה בינונית עד גדולה כאן בהודו.
מיקום החתונה היה מדהים עם האגם מאחור, וקו הרקיע של פואיי והאורות.
כל כך יפה. המקום היה מקושט בצורה מרהיבה
עם הפרחים והאוהלים, והיה לי סארי כלולות יפהפה שנהניתי ללבוש,
שהיה כבד מאוד וחם מאוד.
אנחנו באנדרטת המלחמה, ומצלמים את פסטיבל גאנש.
כבר צילמנו קטעים מהפסטיבל האמיתי,
אבל באמצעות מצלמות נסתרות על הגגות ודברים כאלה.
אז זה הקטע הבדיוני של הפסטיבל, כי אי אפשר לצלם בו דבר כזה.
יש ים של בני אדם, יותר ממיליון אנשים.
אתה חי ארבעה חודשים עם אנשים ונוסע איתם לארצות שונות,
ואתה לא עם החברים או המשפחה שלך, ולכן חשוב שכולם יסתדרו זה עם זה.
ולדעתי אחד הדברים שהאחים וואשובסקי מעולים בו
הוא לקבץ אנשים בעלי חשיבה דומה.
אני מרגישה שכולנו דומים מאוד, ושכולנו עוברים את אותו דבר.
אני חושבת שזה עוזר מאוד לסדרה, ואני חושבת שטוב
שיש רשת תמיכה כזאת כשנוסעים כל כך הרבה.
יש לך חברה. אם אתה רוצה להשתולל, או רוצה אינטנסיביות או שיחה, יש הכול.
נעשינו קרובים מאוד, קרובים מאוד לאנשים שונים בערים שונות.
עם כל אחד מהשחקנים
התפתח קשר חזק באחת מהערים השונות, ולמדנו להכיר זה את זה,
ודיברנו על דברים ממש עמוקים.
אני לא רוצה לעזוב עדיין.
זאת הייתה חוויה משנה חיים מבחינה פיזית, רגשית, רוחנית.
חווינו תרבויות שונות, מזונות שונים, עלינו במשקל, ירדנו במשקל.
זאת הייתה חוויה מדהימה.
להתראות.
השמש מסתלקת. השמש... איננה.
עברית: דנה סבן